La+lluerna

LA LLUERNA

Hi havia una vegada una comunitat de lluernes que habitava l'interior d'un gegantí delixtu, un dels arbres més majestuosos i antics de Tailàndia. Cada nit, quan tot es tornava fosc i a penes s'escoltava el lleu murmurar d'un pròxim riu, totes les lluernes eixien de l'arbre per a mostrar al món les seues meravelloses llampades. Jugaven a fer figures amb les seues llums, ballant al so d'una música inventada per a crear un infinitat de centellejos lluminosos més resplendent que qualsevol espectacle de focs artificials. Però entre totes les lluernes del delixtu hi havia una molt xicoteta a la que no li agradava eixir a volar. - //No, hui tampoc vull eixir a volar// - deia tots els dies la xicoteta lluerna-//. Aneu vosaltres que jo estic molt be ací en caseta.// Tant els seus pares com els seus iaios, germans i amics esperaven amb il·lusió l'arribada del fosquejar per a eixir de casa i brillar en la foscor. Es divertien tant que no comprenien per què la xicoteta lluerna no els volia acompanyar. Li insistien una vegada i una altra, però no hi havia manera de convéncer-la. La xicoteta lluerna sempre es negava. -//Què no vull eixir fora!// -repetia una vegada i una altra-. //Mira que sou pesats!// Tota la colònia de lluernes estava molt preocupada per la seua xicoteta companya. -//Hem de fer quelcom// - es queixava sa mare-. //No pot ser que sempre es quede sola en casa sense eixir amb nosaltres.// -//No et preocupes, dona// - la consolava el pare-. //Ja veuràs com qualsevol dia d'estos ix a volar amb nosaltres.// Però els dies passaven i passaven i la xicoteta lluerna seguia tancada a la seua cambra Una nit, quan totes les lluernes havien eixit a volar, la iaia de la xicoteta se li va acostar i li va preguntar amb molta delicadesa: -//Què és el que passa per què no vols vindre mai amb nosaltres a brillar en la foscor?// -//És que no m'agrada volar//-, va respondre la xicoteta lluerna. //-Però, per què no t'agrada volar ni mostrar la teua meravellosa llum?// - va insistir la iaia lluerna. -//Perquè..//. -va explicar al fi la xicoteta lluerna-. //És que per a què eixiré si mai podré brillar tant com la lluna. La lluna és gran, i molt brillant, i jo al seu costat no sóc res. Sóc tan diminuta que en comparació parec una simple espurneta. Per això sempre em quede en casa, perquè mai podré brillar tant com la lluna.// La iaia havia escoltat amb atenció les raons de la seua néta, i li va contestar: -//Ai, la meua xiqueta! hi ha una cosa de la lluna que hauries de saber Si almenys isqueres de tant en tant, ho hauries descobert, però com sempre et quedes en l'arbre, no ho saps.// -//Què és el que he de saber i no sé?// -va preguntar amb impaciència la xicoteta lluerna. -//Has de saber que la lluna no té la mateixa llum totes les nits// - li va contestar la iaia-. //La lluna és tan variable que cada dia és diferent. Hi ha dies en què és gran i majestuosa com una pilota, i brilla sense parar en el cel. Però hi ha altres dies en què s'amaga, el seu brillantor desapareix i el món es queda completament a fosques.// -//De veres hi ha nits en què la lluna no ix?//- va preguntar sorpresa la xicoteta lluerna. -//Així és// -li va confirmar la iaia. //La lluna és molt canviant. A vegades creix i a vegades es fa xicoteta. Hi ha nits en què és gran i roja i altres en què desapareix darrere dels núvols. En canvi tu, la meua xiqueta, sempre brillaràs amb la mateixa força i sempre ho faràs amb la teua pròpia llum.// La xicoteta lluerna estava sorpresa davant de tal descobriment. Mai s'havia imaginat que la lluna poguera canviar i que brillara o s'amagara segons els dies. I a partir d'aquell dia, la xicoteta lluerna va decidir eixir a volar i a ballar amb la seua família i els seus amics. Així va ser com la nostra xicoteta amigueta va aprendre que cada un té les seues qualitats i, per tant, cada un ha de brillar amb la seua pròpia llum.

[|Vicent el que roda].